Кавказької артилерійської бригади. У 1849 р. у складі Лезгинського загону брав участь у
військових діях проти кавказьких горців. У житті Домонтовича це був бурхливий бойовий рік, який він почав в травні виступом із загоном з української Закатали, брав участь в декількох
справах і експедиціях до листопада, коли війська Лезгинського загону були розпущені.
Наступного року Василь Васильович одержав під своє командування батарею 21 артилерійської
бригади, ще через два роки – отримав чин підполковника і в 1853 р. – призначення командиром
гірської № 4 батареї (згодом перейменованою в № 6, а потім в полегшену № 10 батарею) тієї ж
бригади. У 1854 і 1855 рр. підполковник Домонтович продовжує брати участь в кавказькій війні у
складі Дагестанського загону, з яким ділить всі труднощі і небезпеки бойового життя.
У 1857 р. на відзнаку в битвах проти горців проведений в полковники (із старшинством з 30
жовтня 1855 р.), а в 1859 р., перебуваючи в головному Дагестанському загоні, під особистим
начальством генерал-фельдмаршала кн. Барятинського, бере участь в блокаді і узятті нападом
Гуніба і полоненні Шаміля.
Прослуживши понад 35 років, з яких близько 15 років – на Кавказі в гарячу пору його підкорення, в лютому 1862 р. Домонтовичу присвоюють чин генерал-майора із звільненням зі служби, з
мундиром і пенсією повного окладу.
І в мирній, і в бойовій обстановці він умів знаходити час для поезії, яка у нього відрізняється
безпосереднім відчуттям, простотою, не витіюватістю форми, є відгомоном подій його життя.
Твори В. В. Домонтовича розкидані по різних виданнях, особливо в альманахах з 1825 р.
СТАРИЙ ШКАРБАН, з розвідки Д. Бовуа «Битва за землю в Україні (1863-1914)»
Взявши до уваги виразну схильність поляків з України до колабораціоналізму, стане
зрозумілішим, що це повстання послужило хіба претекстом для колективної сліпої помсти росіян.
Структури, які національний уряд повстанців зумів створити в Україні, були слабкими, а невелика
кількість активістів, білих і червоних, дуже швидко виявила нездатність до виконання своєї місії.
Відомо також, що ті нечисленні сутички, які мали місце на цьому терені, не носили характеру
справжніх битв, подібних до боїв в інших місцевостях. З цього приводу є промовисті спогади Т.
Бобровського, підтверджені сумлінним дослідженням С. Кеневича.
Саме тому старий київський генерал-губернатор М. М. Анненков, котрого російське оточення і
царський двір у Санкт-Петербурзі вважали нікчемою, не відчув ані негайної потреби у
драконівських репресіях, ані можливості скористатися провалом поляків. «М. М. Анненков, який
замінив покійного князя Васильчикова (у грудні 1862 р.), – писав генерал Домонтович, – є всього-
на-всього старим шкарбаном; він не тільки нічого не розуміє у справах краю, яким керує, але й
плутає його з Австрійською Галичиною». Дідок і справді заявив якось на бенкеті, що він очолює
Червону Русь! «Цілком очевидно, що полякам було легко на кожному кроці обманювати такого
генерал-губернатора й відвертати його увагу від своїх махінацій».
НА СЛОВА ДОМОНТОВИЧА, з кореспонденції І. Черевка «Що співаєш, красуне-дівчино?»
Цей старовинний романс (слова В. Домонтовича) написаний для Поліни Віардо, яка в той час була
втіленням і жіночої краси, і співецької майстерності. Донька відомого тенора Мануеля Гарсіа і
сестра ще знаменитішої співачки Марії Малібран-Беріо, Поліна Віардо-Гарсіа прославилася не
лише як видатна оперна співачка.
Не менше значення для вокального виконавського мистецтва мали й її виступи як співачки
камерної. Саме вони спричинили значний вплив на формування цього жанру в нинішньому його
розумінні. І якщо з оперною сценою Поліна Віардо попрощалася 1863 року, то її концертні
виступи, які розпочалися ще в юності, завершилися лише в 1882 році.
Величезне місце в концертному репертуарі співачки займали романси російських композиторів.
Так, Поліна Віардо часто на своїх концертах виконувала романс О. О. Аляб’єва «Соловейко», який
вдячна публіка завжди приймала дуже гаряче.
ПЕРЕКЛАЛИ ГРУЗИНСЬКОЮ, з статті В. Шадурі «Нове про М. В. Дмитревського – приятеля
Лермонтова і Дека»
Автографи «Блакитного кольору» і пісні «Я счастлив, коль с тобой бываю», перекладеної
Бараташвілі з російської на грузинську мову, зберігалися в паперах Катерини Чавчавадзе-Дадіані і
вперше були опубліковані в рік її смерті.
У
Последние комментарии
2 часов 12 минут назад
3 часов 45 минут назад
7 часов 38 минут назад
7 часов 43 минут назад
13 часов 3 минут назад
2 дней 42 минут назад