Із сказаного аж ніяк не випливає, що розмова тут піде про якісь дива; не збираюсь я і романтизувати нашого героя.
Едгар По «Вбивства на вулиці Морг».
1
Лист прийшов з післяобідньою поштою. Спершу листоноша за звичкою виклав на стойку пістряву пачку рекламок; потім обережно, немов боявся, що він може вибухнути, сам лист: жовтий конверт, на конверті наклеєний білий прямокутник з адресою друкованими літерами.
– Цей лист мені не до вподоби, – заявив листоноша.
Аптекар відірвався од газети, скинув окуляри і перепитав сухо й байдуже:
– Що таке?
– Кажу, не до вподоби мені цей лист. – І поштар пальцем посунув його по мармуровій стойці до аптекаря.
Не беручи листа до рук, аптекар нахилився над прилавком, щоб краще роздивитися конверт; потім випростався, начепив на носа окуляри і знов заходився його вивчати.
– Чому не до вподоби?
– Його кинули в скриньку вночі або вранці рано. Й адреса вирізана з аптечного бланка.
– Ага, – погодився аптекар і збентежено втупився в листоношу, ніби ждучи од нього пояснення або поради.
– Анонімка, – кинув поштар.
– Анонімка, – луною повторив фармацевт.
Він ще не торкався листа, а лист уже вдерся до його родинного життя і, як блискавка, загрожував спопелити негарну, змарнілу і нечупарну жінку, котра в кухні смажила на вечерю козлятину.
– У нас тут анонімників набереться чимало, – додав поштар.
Він поклав на стільця сумку, сам сперся на стойку і чекав, коли ж аптекар наважиться розірвати листа. Цього листа, розраховуючи на простодушність і товариську вдачу адресата, поштар попередньо не прочитав (усю свою пошту листоноша звик проглядати перший, акуратно розпечатуючи конверти). Мовляв, якщо аптекар розірве листа і дізнається, що його зробили рогатим, він промовчить, а якщо в листі погроза чи щось інше, він неодмінно про це скаже.
В кожному разі поштар не збирався йти, нічого не з’ясувавши, тим паче, що квапитися йому не було чого.
– Анонімка – мені? – озвався по довгій мовчанці аптекар.
Голос його лупав здивовано й обурено, але на обличчі малювався переляк. Він ізблід, очі розгублено бігали, верхня губа зросилася потом. І хоча поштар аж пропадав з цікавості, він не міг не поділити аптекаревого подиву й обурений. Адже хазяїн аптеки був славна людина, щира душа: він відпускав усім набір ліки і дозволяв селянам хазяйнувати на землях, які дісталися йому в посаг за дружиною. Та й про синьйору поштар не чув ніяких пліток.
Зненацька аптекар наважився: взяв листа, відкрив його, розгорнув складений паперовий аркушик. Слова, як і сподівався поштар, були вирізані з газети. Фармацевтові довелося ковтнути слину й облизатися. Лист містив усього двоє рядків.
– Отакої! – вигукнув він полегшено, майже весело. «Виходить, не про жінчині шури-мури», – подумав листоноша і запитав:
– Що там, погрожують?
– Погрожують, – підтвердив аптекар, подаючи листа.
Поштар підхопив аркушик і прочитав уголос:
– «Цей лист – твій смертний вирок. За вчинене тобою тебе чекає смерть».
Він знову згорнув листа і поклав конверт на прилавок.
– Це звичайнісінький жарт, – переконано промовив він.
– По-твоєму, це жарт? – перепитав аптекар з тривожною ноткою в голосі.
– А що ж іще? Жарт. Деякі рогоносці не можуть всидіти і строчать анонімки. Не ти перший, не ти останній. А то ще по телефону розігрують.
– Ага, – згодився аптекар, – таке траплялося і зі мною. Якось уночі лунає телефонний дзвінок, беру трубку й чую: жіночий голос запитує, чи не пропав у мене пес сіро-буро-малинової масті, мовляв, саме оце знайшовся, кажуть, ніби хазяїн аптекар. Це й справді був жарт. А тут мені погрожують смертю.
– Ет, той самий розиграш, – заявив зі знанням справи листоноша і, взявши сумку, рушив до дверей. – Не варто цим перейматися, – сказав він на прощання.
– Я й не переймаюсь, – відповів аптекар, але поштар уже пішов собі.
І все ж при всьому своєму бажанні він не міг не перейматися. Надто вже лихий був цей жарт. Якщо взагалі це жарт… А що ж іще? Сваритися він не сварився ні з ким, політикою не займався, навіть уникав говорити на політичні теми. Ніхто не знав, за кого він голосує. А він змолоду на парламентських виборах за давньою родинною традицією голосував за соціалістів, а на муніципальних – за християнських демократів. Адже за їхнього правління місцевим завжди щастило дечого добитися від уряду, до того ж ліві партії замірялися урізати сімейну ренту. Але він ніколи не сперечався ні з тими, ні з тими, праві вважали його своєю людиною, ліві – своєю. А втім, зв’язуватися з політикою це тільки марнувати час. І той, хто цього не розуміє, або невиправний користолюбець, або сліпий зроду.
Коротше кажучи, він жив спокійним і мирним життям. А може, саме в цьому й криється розгадка анонімки? Якийсь зловмисник знічев’я надумав налякати
Последние комментарии
1 день 18 часов назад
1 день 23 часов назад
2 дней 1 час назад
2 дней 2 часов назад
2 дней 3 часов назад
2 дней 4 часов назад